Hjelp alle å utforske nye verdener og idéer.
Støtt din PBS-stasjon.
ANDRE VERDENSKRIG BLE UTKJEMPET TUSENVIS AV STEDER,
FOR MANGE TIL Å NEVNES.
DETTE ER HISTORIEN TIL FIRE AMERIKANSKE BYER,
OG HVORDAN INNBYGGERNE DER OPPLEVDE DENNE KRIGEN.
Tidlig i 1943 ble det sendt en konvolutt fra krigsdepartementet
til 1032 North Main Street i Waterbury i Connecticut,
Ciarlo-familiens hjem.
De visste at det kom.
Det var tre gutter i familien.
To var fritatt fra innkallingen.
Dom, gift, ett barn, og ett til på vei,
og Tom, kun 16 år og fremdeles for ung til å dra.
Men den mellomste sønnen, Corado, var 19 år og singel,
arbeidet på Waterbury Steel Ball,
og en perfekt kandidat for militæret.
Familien og vennene hans kalte ham for "Babe".
Og det var han som måtte dra.
Det var selvfølgelig et sjokk for alle, moren min gråt i en evighet.
I en evighet.
Men det var sånn krigen var.
SØSTER
Det var en tøff tid.
Og ikke bare det, men faren min hadde gått bort
i 1937.
Min mor var på det tidspunktet allerede helt sønderknust.
Min mor tok ofte bussen og dro til kirkegården helt alene.
Hun kunne ikke snakke et ord engelsk.
Og alt hun kunne si til mannen på bussen var: "Kirkegård".
Og så vite at min bror skulle avgårde i krigen,
hun var redd.
Hun ville ikke gå gjennom dette igjen, så...
Det var en veldig tøff tid.
Her er nummer seks,
en sang av Frank Sinatra.
"9. mai 1943.
Kjære mor og familie,
Vi lytter til Lucky Strike-programmet,
og Frank Sinatra synger 'Let's Get Lost',
og for en stemme han har.
Si til mor at hun ikke må bekymre seg,
fordi jeg er snart hjemme igjen.
Jeg skal ringe mor for å gi henne en morsdagshilsen.
Jeg må vente i fem-seks timer
før samtalen går gjennom, men det er verdt det.
Fra nå til jeg er ferdig med grunnleggende trening,
vil jeg ha det travelt,
så hvis mor ikke hører fra meg på noen dager,
må dere forklare for henne at jeg har det bra,
men at det er travelt.
Kjærlig hilsen, Babe."
I januar 1943
hadde amerikanerne vært i krig i mer enn et år.
Marinen hadde stanset japanernes framskritt
i slaget ved Midway.
Marineinfanteriet hadde tatt Guadalcanal på Salomonøyene,
og amerikanske og australske styrker
hadde nedkjempet japanerne ved Buna
på øya Papua Ny-Guinea.
Men den 640 mil lange marsjen mot japanernes øyer
var bare begynnelsen.
Og tusenvis av amerikanere ble fremdeles holdt til fange av japanerne,
inkludert ni år gamle Sascha Weinzheimer,
som kom fra Sacramento Valley,
og korporal Glenn Frazier, fra Ft. Deposit i Alabama.
Imens, i snødrivene rundt Stalingrad
endte Hitlers drøm om å utvide imperiet østover på tvers av Russland
i katastrofe
idet russerne tilintetgjorde hans omringede hærer.
Men tyskerne, med sine enorme krigsmaskiner,
okkuperte likevel det meste av Vest-Europa,
og de allierte hadde enda ikke klart å bli enige om en plan
eller et tidsskjema for å drive dem bort.
For øyeblikket måtte de være fornøyde med
å hugge på kantene av Hitlers enorme domene.
Amerikanske styrker var nå i land i Nord-Afrika,
klare til å teste seg for første gang
mot tyske og italienske hærer.
Og amerikanske flygere,
inkludert Earl Burke fra Sacramento i California,
ville trosse absurde odds
og begynne å føre krigen til hjertet av selve Tyskland.
For menneskene i Mobile i Alabama,
Luverne i Minnesota,
Sacramento i California,
Waterbury i Connecticut
og alle andre byer i USA,
ville krigen styre rytmen og tempoet i livet
på måter de ikke kunne ha forestilt seg et år tidligere.
Og følelsen av nasjonalt formål
som Franklin Roosevelts New Deal hadde tilført kampene
mot den store depresjonen,
var nå fullt fokusert på å vinne denne krigen.
Jeg profeterer ikke når denne krigen vil slutte.
Men jeg tror at året 1943...
...vil gi FN et meget betydelig fremskritt
langs veiene som fører til Berlin
og Roma og Tokyo.
En fryktelig, kostbar, langtekkelig oppgave,
i fred så vel som i krig,
ligger fremdeles foran oss.
Men idet vi står overfor den pågående oppgaven,
må vi vite at nasjonens tilstand er god,
nasjonens hjerte er fornuftig,
nasjonens mot er sterkt,
nasjonens tro er endeløs.
Roosevelt overførte
et ekte budskap om selvtillit med stemmen sin.
Han gav oss alle selvtilliten
om at vi kunne gjøre alt han ba oss om,
og guttene kunne utvilsomt gjøre alt han ba dem om.
Og han var den sterke drivkraften.
England hadde Churchill...
...men vi hadde Roosevelt.
Og fra da han kunngjorde om Pearl Harbor
og erklærte at vi skulle gå i krig,
var vi alle bak ham.
Det heldige var at...
...den amerikanske hæren ikke havnet i kamp...
...på vei over kanalen, slik enkelte folk ønsket.
De måtte gjennom den nordafrikanske greia,
som var en lærerik og veldig kostbar opplevelse.
Hæren vår ble pokker så gode,
men i begynnelsen var de like alle andre.
De var ikke så gode.
ROOSEVELT OG CHURCHILLS MØTE VED CASABLANCA
Beskrevet av Lowell Thomas
På en alliert konferanse i Casablanca i januar 1943
gikk alt bra foran kameraene,
og president Roosevelt og den britiske statsministeren Winston Churchill
kunngjorde at de kun ville godta
betingelsesløs overgivelse fra fienden.
...betingelsesløs overgivelse.
Men bak kulissene var begge to bekymret.
De allierte prøvde fremdeles å finne måter å jobbe sammen på.
November året før
hadde allierte tropper under ledelse av general Eisenhower
foretatt koordinerte landinger i Marokko og Algerie
uten å møte mye motstand.
Men Hitler styrket hæren sin i nabolandet Tunisia.
Eisenhowers tropper var ment å bevege seg østover
for å ta opp kampen mot fienden,
mens den britiske generalen Montgomery og hans åttende armé
forfulgte den tyske generalen Rommels Afrikakorpset
vestover fra Egypt.
KAMPEN OM TUNISIA!
Tunisia, ved siden av det italienske Libya,
er bakerst i aksehæren.
Det er det neste målet for den amerikanske halvdelen
av nøtteknekkerfelttoget som tar innpå Rommel
fra vest idet britene braser inn fra øst.
Målet er å jage aksene ut av Nord-Afrika,
true Italia og andre nazidominerte områder i Europa
og åpne kortere forsyningslinjer til Russland.
Det er hensikten med amerikanernes tur til Tunis.
Etter to måneder med sporadiske kamper,
intensiveres plutselig kampene om Nord-Afrika.
Den 14. februar sendte Rommel sine erfarne veteraner
ut mot amerikanerne som var uerfarne, under dårlig ledelse og dårlig utstyrte.
Målet hans, sa han, var å innpode i dem
"et mindreverdighetskompleks uten sidestykke".
Og i en periode lyktes han.
Med de amerikanske styrkene var menig Charles Mann,
en bondesønn fra Luverne i Minnesota.
Det var bra, antar jeg, at man var redd,
men det forstyrret ikke de virkelige tankene...
...for man hadde bare én tanke og det var at man skulle klare seg.
Rommels styrker overrumplet raskt amerikanerne
hvis tanks viste seg å være lett match for tyske panservogner.
Noen soldater kalte de alliertes tankser for "Ronsons",
etter lighteren,
for deres tendens til å eksplodere i flammer når de ble truffet.
Stuka stup-bombefly kom hylende nedover amerikanerne.
Noen menn ble stående, andre fikk panikk.
Overlevende løp vestover over de åpne markene.
De stoppet ikke på evigheter.
De ante ikke hva de holdt på med.
De hadde aldri blitt skutt på før,
og når de ble truffet, visste de ikke hva de skulle gjøre,
og de trakk seg tilbake,
og de hadde utrolig dårlige ledere.
Det var kaos. Og krig er alltid kaos.
Kommandøren for de amerikanske troppene var en synlig feiging.
INFANTERI
Han bygget seg et...
...hovedkvarter i et steinkammer
omtrent 30 km fra linja
og argumenterte med at han kunne kommunisere bedre derfra.
Så han var fryktelig.
Etter å ha slått tilbake to amerikanske motangrep,
strømmet tyskerne vestover gjennom Kasserine-passet,
porten til Algerie,
og truet de alliertes hovedforsyningsbase ved Tebessa.
På to uker med kamper døde 6 000 amerikanere.
Førtifem soldater fra den lille byen Red Oak i Iowa
ble drept eller rapportert savnet.
En tredjedel av de overlevende fikk problemer med nevropsykiatriske lidelser,
forårsaket av den første kampopplevelsen
som de var fullstendig uforberedte på.
To tusen fire hundre overga seg.
"Amerikanerne kunne rett og slett ikke kjempe,"
sa en britisk kommandør,
og hvis de ikke lærte det kjapt,
"vil de ikke være til noe hjelp" for invasjonen av Europa.
General Eisenhower var enig.
"Våre operasjoner så langt", betrodde han bistert til en venn,
"vil bli fordømt i sin helhet
av alle krigsklasser de neste 25 årene".
Korrespondenten Ernie Pyle var sammen med troppene
og strevde med å finne mening i det han hadde sett.
"Dere der hjemme må være skuffet over
det som skjedde med våre amerikanske tropper i Tunisia.
Personlig føler jeg at enkelte nederlag som dette...
...tragisk nok for mange amerikanere,
som det nå er for sent for,
er det ikke bare negativt for oss.
Det er greit å tenke godt om seg selv,
men vi amerikanere er så selvgode av arroganse.
Vi føler på en måte at bare fordi vi er amerikanere,
kan vi slå hvem det måtte være."
Men jeg tror bakkekriger må begynne på den måten,
fordi det som vil skje med folk er så utenkelig.
Så det er kun etter man har vært i det en stund
at man er i stand til å forstå hva som skjer godt nok
til å bli god i det. Og man må være god.
Amerikanerne tok seg sammen.
Luftangrep fikk stagget det tyske fremskrittet.
Det amerikanske artilleriet...
...rykket inn for å slå tyske tankkolonner med haubitsere.
Fienden holdt på å gå tom for ammunisjon, mat, bensin,
mens de allierte var velforsynte
med alt de trengte for å fortsette å kjempe.
I frykt for et motangrep
trakk Rommel seg tilbake gjennom Kasserine-passet.
Eisenhower erstattet sin udugelige kommandør
med en generalmajor ved navn George S. Patton,
som forvandlet det beleirede andrekorpset
til en besluttsom og dyktig styrke.
Det handlet simpelthen om at Patton
brukte ulike taktikker til å slå de idiotene.
Det var sånn det var.
Vi gjorde det så dårlig mot Rommels styrker,
men neste gang gjorde vi det riktig.
De allierte presser seg fremover,
og omringer de tyske og italienske styrkene
på Cape Bon, nord i Tunisia.
Den 12. mai, etter enda tre måneder med kamper,
overgir de siste aksetroppene seg i Nord-Afrika,
en kvart million menn.
Lærepengen de allierte hadde fått, hadde vært hard.
Syttiseks tusen menn var døde,
inkludert kaptein Richards Aldridge,
en pilot fra Mobile, som ble meldt savnet,
og menig Charles Mann fra Luverne,
som var blitt såret i halsen av granatsplinter.
Jeg blødde som en stukken gris.
Hadde det vært litt høyere eller lavere,
hadde det vært det.
Den langvarige seks-måneders felttoget i Nord-Afrika
hadde tvunget de allierte til å utsette den planlagte invasjonen
av Frankrike nok en gang,
fra august til våren det påfølgende året.
Men de allierte hadde bevist at de kunne jobbe sammen mot seier.
Og de uerfarne amerikanerne
var begynt å lære å kjempe.
"Den største endringen i våre menn
er den uformelle og henslengte måten...
...de nå prater om å drepe på.
De har tatt den psykologiske overgangen
fra den normale tanken om at å ta menneskeliv er syndig
over til en ny, profesjonell innstilling
der dreping er et håndverk.
For dem nå er det ikke noe moralsk galt med å drepe.
Det er faktisk beundringsverdig.
Så dere der hjemme må aldri være flaue over våre amerikanske krigere.
Den største skaden dere der hjemme kan gjøre
for våre menn her borte
er å tro at vi endelig er over kneika.
For egentlig, og her borte vet vi alle...
...at det verste ligger foran oss."
Ernie Pyle.
En armé av 150 000 menn, kvinner og barn
invaderte en amerikansk by...
...hvite, svarte, indianere, kreoler, cajun.
De kom fra alle kanter av landet,
med røttene sine over hele kloden.
Moscow i Indiana. Warsaw i North Dakota. Hamburg i California.
Milan i Missouri. Baghdad i Kentucky.
Noen kom av patriotisme, noen av dyster nødvendighet,
noen for å få et rikere liv.
Alle kom for å gjøre et krigsarbeid.
Dette kunne vært hvilket som helst av de 100 krigssentrene i USA.
Det er i Mobile i Alabama,
men historien er den samme i alle krigsbyer i USA.
Den kroniske arbeidsledigheten som hadde tæret på Mobile
og alle andre amerikanske byer i mer enn et tiår
under depresjonen var over.
Tomme fabrikker var nå i gang igjen.
Masseproduksjon var en amerikansk oppfinnelse,
men nå nådde det nivåer
oppfinnerne aldri kunne forestilt seg.
Nesten all produksjon ble forandret til krigsinnsats.
I 1941 hadde det blitt produsert mer enn tre millioner biler
i USA.
Det ble kun laget 139 i løpet av hele krigen.
STRANDLINJE
I stedet for laget Chrysler flykropper.
General Motors laget flymotorer,
våpen, lastebiler og tanks.
Og på det enorme Willow Run-anlegget i Ypsilanti i Michigan,
sekstisju dekar med samlebånd under ett og samme tak
som en observatør kalte
"den mekaniserte verdens Grand Canyon."
Ford Motor Company utførte litt av et mirakel
tjuefire timer i døgnet.
Den gjennomsnittlige Ford-bilen hadde rundt 15 000 deler.
Langdistansebomberen B-24 Liberator hadde 1 550 000 deler.
Det kom én av båndet på Willow Run hvert 63. minutt.
Om det amerikanske militæret enda ikke var jevnbyrdige
med tyskerne eller japanerne,
ville amerikanske arbeidere snart være i stand til å bygge skip og fly
raskere enn fienden kunne senke dem eller skyte dem ned.
På slutten av krigen
var mer enn halvparten av all industriproduksjon
i verden plassert i USA.
Mobile var blant de raskest voksende av alle amerikanske krigsbyer.
Selv før krigen begynte...
...landet demokraten Frank Boykin...
UTLEIEKONTOR
...en forsvarskontrakt for byen sin verdt 26 millioner dollar som omgjorde
kommunens flyplass til Brookley Field,
et stort forsyningsdepot og bombe- modifiseringssenter for luftforsvaret
som ga 17 000 sivile jobber.
I 1940 hadde Gulf Shipbuilding hatt 240 ansatte.
Innen 1943 hadde de 11 600.
I samme perioden
gikk Alabama Dry Dock fra 1 000 til nesten 30 000 ansatte.
Disse inkluderte Hank Williams, fremtidens country-stjerne,
og foreldrene til den fremtidige home run-slageren Hank Aaron.
Det var sju dager i uka.
Og under krigen mens den var veldig heftig...
...var det 12-timers dager, fem dager i uka, ti timer på lørdager.
Åtte timer på søndager. Det føltes som du hadde hatt ei uke fri.
Det var en så stor tilstrømming av folk
at de gikk hverandre på nervene.
Og det var ikke nok barer til å underholde alle sammen.
Så de gikk ut og slåss og drakk
og alle denne type ting.
Afro-amerikanere strømmet inn i Mobile
fra hele sør i jakten på forsvarsarbeid og en ny start.
De fant begge deler.
Men de fant også samme typen diskriminering
de hadde kjent på hjemme.
Mobile var en ganske rettferdig by.
Og før i tiden hadde hvite og svarte gått greit sammen,
så lenge ting holdt seg konstant.
Men da svarte begynte å få seg hjem,
kjøpe hus og kjøre rundt i store biler,
mislikte noen folk det.
Politimenn ville stoppe deg og gi deg bot.
Søskenbarnet mitt fikk bot
for å kjøre én km/t for raskt.
Ett hundre og femti tusen mennesker, ti komplette militæravdelinger,
det sivile motstykket til hele Rommels hær i Afrika
plassert uten advarsel på trange områder
i én fredelig, sørlig by.
For mindre enn tre år siden kunne man gått kvartaler
i Mobile uten å møte et eneste menneske.
Stoppet du for å klø deg i hodet nå, dannet det seg en kø bak deg.
Ikke rart det er kaos og opphopning av trafikk.
Mobile ble så overfylt i løpet av seks måneder...
...at folk bodde på ubebygde tomter.
De satte opp telt på ubebygde tomter.
ROM
Folk gikk inn på pensjonatene...
ROOSEVELT ROM FORNUFTIGE PRISER
...og ett rom kunne huse så mange som fire menn.
VENNLIGST BETAL HELE LEIEN MERK
De sov et bestemt antall timer,
stod opp fra sengen,
gikk på arbeid og en annen mann tok plass i sengen.
Dette var et nabomarked.
Disse jentene: sveisere, kontrollører og maskinister.
Emma Belle Petcher
var fra den vesle byen Millry i Alabama.
De fleste vennene hennes hadde tatt sekretærjobber
så snart de var ferdige på videregående,
men Emma Belle, som sin far, elsket å plukke ting fra hverandre.
I oppveksten fikset jeg alltid mine egne apparater hjemme.
Vaskemaskinen fikk en spiker i pumpen.
Jeg tok pumpen fra hverandre og fjernet spikeren fra pumpen og, den virket...
...jeg hadde ikke tålmodighet til å ringe en reparatør
som ville komme tre dager for sent uten å si
god morgen eller god dag, så jeg tømte ut av vaskemaskinen,
snudde den opp ned, tok skrutrekkerne
og... for jeg visste hvordan alt skulle gjøres.
Så jeg pakket den vesle pappkofferten min og kom meg på bussen
og dro til Mobile.
De plasserte meg på en skole for å lære om flydeler.
Det var startere, generatorer, dynamoer og noen andre ting.
Så vi laget de delene, kun de små instrumentene,
igjen og igjen til avslutningen.
Vi måtte nesten sette dem sammen i blinde.
Petcher seilte gjennom alle prøvene og ble tilbudt å jobbe med fly.
Innen 1943 har seks millioner kvinner kommet ut i arbeidslivet,
og nesten halvparten av dem jobbet på forsvarsanlegg.
Magasinet Life hyllet den mytiske "Rosie the Riveter"
som "verken trell eller slave, men en ny bestillings-heltinne."
I Mobile arbeidet 2 500 kvinner på Alabama Dry Dock,
tolv hundre på Gulf Shipbuilding...
...og 750 på Brookley Field,
der Emma Belle Petcher arbeidet seg oppover til inspektør,
ansvarlig for kvalitetskontroll.
Man fikk tildelt X antall fly man var ansvarlig for.
Jeg skulle sjekke dreiemomentet i skruene på vingene,
og gå inn i bensintankene, og kravle opp i vingene med lommelykt.
Vel, jeg var så samvittighetsfull at jeg ikke gjorde noen feil.
Jeg arbeidet ved regjeringens barnehage nede i sentrum
i prestegården, og vi hadde barna
til kvinnene som arbeidet på skipsverftene.
"Rosie the Riveter" kom med barnet sitt
i fullt hodeplagg
og i bekledningen hun klinket i
og leverte fra seg sitt dyrebare barn
og dro ned og arbeidet hele dagen, og kom tilbake kl. 17
og hentet barnet.
Så mange barn strømmet inn i Mobile at de overfylte skolene
ble erklært å være de verste i landet av det amerikanske utdanningskontoret.
Noen av Mobiles innfødte innbyggere mislikte nykommerne åpenlyst.
En skolelærer kalte dem "den laveste typen fattige hvite,
disse arbeiderne som flokker inn fra landsbygda.
De foretrekker å bo i skur og gå barbeint.
De lar barna løpe fritt i gatene.
Jeg håper bare at vi kan bli kvitt dem etter krigen."
Ingen satte ord på det, eller sa det til deg,
men stemningen hos de gamle aristokratiske Mobile-folkene
var virkelig, du vet... måtte tåle så mye.
I Mobile var folkene som kom hit
for å arbeide på skipsverftene, kommet fra småbyer.
Så vi anså dem for å være bondeknøler.
Og det var de virkelig ikke, de var veldig flotte amerikanere.
Men de var mer den bondske typen sørstatsfolk.
Men de tilpasset seg raskt.
Men alle ble jo kastet inn i det sammen.
Enten de likte det etter ei.
Vi var alle sammen.
Og Mobiles historie er historien til hver amerikanske krigsby.
"Kjære mor og familie,
Jeg har det bra
og jeg håper å høre det samme fra alle dere, alltid.
Jeg er i leiren Patrick Henry i Virginia.
Jeg ville ha ringt dere,
men det er ingen offentlig telefon i leiren.
Jeg har dårlig samvittighet for ikke å ringe til mor,
men jeg var sikker på jeg skulle til New York eller Massachusetts.
Jeg ville gjort hva som helst for å være hjemme den helgen.
Herfra aner jeg ikke hvor vi skal og når vi drar,
men jeg er nesten sikker på at det er utenlands.
Dere må ikke bekymre dere,
fordi jeg vil ikke havne i kamp på lenge enda
og krigen vil snart være over.
Kjærlig hilsen, Babe."
SACRAMENTO-DALEN
"Til krigsdepartementet, Washington, D.C.
Kan dere forsyne meg
med den nøyaktige statusen til mine to sønner,
Walter Weinzheimer og Conrad Ludwig Weinzheimer,
som var amerikanske statsborgere, men bodde på Filippinene
da krigen brøt ut? Stopp.
Er de militære eller sivile fanger,
døde eller levende eller savnet? Stopp.
Slik informasjon er svært viktig.
Ludwig Weinzheimer, Thornton Farms, Thornton i California."
Ludwig Weinzheimer var en rik gårdbruker i Sacramento-dalen.
Rett før Pearl Harbor
hadde svigerdatteren hans skrevet til ham fra Manila,
og spurt om sønnene hans og familiene deres,
inkludert barnebarnet hans Sascha, ikke burde komme hjem til California.
Krig virket veldig nær.
Den gamle mannen ba dem om å bli hvor de var.
Ryktene om krig var overdrevet, sa han.
Nå, fylt med skyldfølelse, var han desperat etter å finne ut
hva som hadde skjedd med sønnene og deres familier.
Han skrev til alle han kunne komme på.
Gamle venner, Røde Kors,
Krigsdepartementet, Utenriksdepartementet.
NAVN: WALTER WAINZ NEIMER ADRESSE: SANTA TOMAS
I oktober fortalte Utenriksdepartementet ham at familien hadde blitt rapportert
å være i Santo Tomas interneringsleir i Manila,
men de kunne ikke gi noe mer informasjon.
"Den 15. februar 1943,
et par dager etter min tiende bursdag,
flyttet vi inn i Santo Tomas-leiren.
Vi forlot Nila, hushjelpen vår, med høylytt gråt.
Etter å ha bukket til vakten på vakt,
gikk vi gjennom porten, der pappa stod og ventet på oss."
Sascha Weinzheimer.
I nesten 14 måneder etter at Manila tapte for japanerne
hadde Sascha Weinzheimer, moren hennes, søsteren hennes Doris
og den yngre broren hennes Buddy,
klart å holde seg utenfor leiren japanerne hadde etablert
til utenlandske sivile på Santo Tomas-universitetets skoleområde
i utkanten av byen.
Men etter at Sascha fortalte å ha sett
japanske soldater drukne en liten filippinsk gutt,
bestemte moren seg for at de var tryggere i fengselet enn utenfor.
Faren deres hadde vært fengslet der i mer enn et år...
...så lenge at den vesle sønnen hans ikke lenger kjente ham igjen.
Det var nå bortimot 4 000 fanger på Santo Tomas.
Amerikanere, briter, nederlendere og nordmenn,
polakker og franskmenn.
Japanerne ville umiddelbart ikke ha noe med oss å gjøre.
De ville ikke gi oss mat.
De ville ikke følge Genevekonvensjonens regler.
Man måtte klare seg selv.
Det filippinske Røde Kors sørget for ris.
Filippinske venner av fangene
sendte hermetikk og ferske grønnsaker gjennom gjerdet.
Familier fikk tillatelse til å bygge seg bambushytter
med palmeblader til tak hvor de tilbrakte dagen.
Om natten ble de stuet inn i overfylte sovesaler i hovedbygningen.
Alle fikk tildelt en jobb.
"Det var rart å se bankdirektører og andre slike menn
vaske toaletter og søppelbøtter.
Mor hadde toalettvakt fire ganger i uka.
Det var alle slags folk i leiren.
Noen var flinke arbeidere, som pappa.
Andre var undertrykkere som likte å snakke
og døgenikter som ikke gjorde noen ting."
Fangene organiserte kirker, skoler, politi,
til og med en "moralpatrulje",
som var ment å hindre tenåringer fra å forsvinne sammen inn i mørke kroker.
Verdenen din blir veldig liten.
Og man tenker ikke utenfor disse små omgivelsene,
fordi alt som er viktig for deg er rett der.
Det er ikke i USA.
Det er ikke tilbake på plantasjen. Det er rett der.
Så man må klare seg med det man kan
i denne vesle sfæren.
"Vi fikk maten vår fra radene av hermetikkbokser.
Så spiste vi i hytta vår,
og mor sa at uansett hva som skjedde
skulle vi spise ved bridge-bordet vårt med duk og våre fargerike tallerkener,
og en liten bolle med blomster så lenge vi kunne."
Sascha Weinzheimer.
KUNNGJØRING
INSTRUKSJONER FOR ALLE PERSONER AV JAPANSK ÆTT
Så vidt jeg vet ble jeg født her.
Og ifølge grunnloven jeg pugget på skolen...
...hadde jeg den amerikanske grunnloven i ryggen.
ALLE JAPANERE MÅ UT AV SACRAMENTO
Og helt til det øyeblikket jeg gikk ombord i evakueringstoget,
sa jeg: "Det kan ikke stemme.
GJELDER 8 600 HER
Hvordan kan det skje med en amerikansk statsborger?"
4. ARMÉ MED EVAKUERINGSORDRE
Robert Kashiwagi var den 23 år gamle sønnen
til en innvandrerbonde, men han kunne ikke japansk,
kjente ingen andre japansk-amerikanske familier
og hadde vokst opp på landsbygda i California,
tjuefire km fra Sacramento.
Han hadde vært på et sanatorium
for å bli behandlet for et lungeproblem
da gjennomføringsordre 9066 trådde i kraft.
Legen min kom til meg og sa,
"Jeg vet ikke hva jeg kan gjøre," sa han.
"Du er sengeliggende, men jeg kan ikke ha deg her.
Loven vil ikke tillate meg det."
Og jeg sa: "Greit, jeg skal gjøre det lettere for deg.
Jeg blir med familien og drar til leiren sammen med den", hvilket jeg gjorde.
Og jeg kunne ikke hjelpe familien med å pakke.
Alt jeg kunne gjøre var å bli med som ekstra bagasje.
Alle de 110 000 japansk-amerikanske fra vestkysten
bodde nå i ti hastverksbygde
innenlands "omplasseringssenter".
Leiren jeg måtte dra til lå i Amache, ute i Colorado.
Og her var det gjerne 25 minusgrader.
Alt vi hadde var en liten ovn i hver lille leilighet
med en 60-watts lyspære i taket.
Brakkene var bare provisoriske brakker,
og bordene var ikke like.
Og det var store sprekker, og vinden kom gjennom.
Og vi stappet aviser og ting i sprekkene for å holde været ute.
Vi måtte lære oss å leve på nytt.
Bevæpnede vakter og piggtråd sikret at ingen kom seg ut.
Flere som prøvde seg ble skutt.
Å gå inn gjennom et dobbelsikret gjerde
med vakttårn og våpen...
Det er ingen god følelse.
Man lurer på: "Jøss, hvordan kunne dette skje?"
Men det skjer. Og man godtar det vel på en måte.
Uansett hvor de ble sendt, uansett hvordan de levde,
oppførte fangene seg som de amerikanerne de var.
Man møter selvfølgelig nye folk...
...og man spiller kort...
...og spiller baseball.
Det første vi gjorde var å danne en baseball-liga.
Vi hadde kamper nesten hver kveld.
GRATULERER MED DAGEN MOR
Det var et lite demokrati i praksis.
POSTLEVERING
Og vi fikk det til å virke siden alle samarbeidet
og vi visste at vi ville bo sammen i aldri så lang tid.
Magasinet Life påstod at de evakuerte hadde vært
"muntre" over å reise fra hjemmene sine og livsoppholdet.
Dessuten, stod det:
"Alt de mister er friheten sin."
Å dø er annerledes for piloter,
for luftfartspersonale.
På bakken, i infanteriet, er det et lik.
Det er kanskje blåst i filler,
men det er en fot eller en arm eller noe.
Og det er veldig nært.
I luftfart har flyene en tendens til å dra og ikke komme tilbake.
Selv om noen dør i luften sammen med deg,
eksploderer flyet, det faller ned
på et sted du aldri ser.
Jeg hadde mange venner som ble drept under krigen,
men jeg så aldri noen av likene.
Krigen kom hjem til min familie
på en veldig brutal måte.
Onkelen min, Earl,
som bodde i Sacramento ringte meg en kveld og sa:
"Jeg vil du skal komme en tur til meg."
Han bodde bare et par kvartaler unna, så jeg dro dit.
Og han viste meg en artikkel i avisen som fortalte at
det hadde vært et krasj i Puerto Rico.
Og den eneste broren jeg hadde, storebror,
var oppført som drept i en flyulykke.
Og vi prøvde i 12 timer på telefonen
å komme gjennom til Puerto Rico
for å få bekreftet at dette virkelig var min bror.
Og til slutt sa noen:
"Ja, det var en Tom Burke fra Sacramento."
KRIGSSEKRETÆREN ØNSKER Å UTTRYKKE SIN DYPE BEKLAGELSE
Fem dager senere fikk vi telegrammet
som sa at han hadde blitt drept.
UTTRYKKE SIN DYPE BEKLAGELSE
Så slik kom krigen til oss.
THOMAS F BURKE JR DØDE
Og det var ingen som snakket om det som hadde skjedd.
Foreldrene mine var veldig rolige.
Og... jeg hørte kun at min mor gråt én gang.
Det var på soverommet hennes, siden hun aldri gråt foran meg.
Så det var tøft for de to menneskene.
For meg, jeg mistet en bror. Ja, for pokker.
Vi må gjøre noe med det.
Så fikk jeg den sprø ideen om å verve meg
og vinne krigen.
719. ARMÉ - DØDE 1. OKT 1942
Det var liksom for Tommy...
...på en måte.
Ikke så bevisst.
Jeg sa ikke: "Dette er for deg, Tom."
Nei, jeg gjorde aldri det.
Men jeg vervet meg. Jeg er glad jeg gjorde det.
Earl Burke sluttet seg til hæren
og trente først ved Fort Lewis i Seattle,
der han husker han lærte "hvordan plukke opp sigarettsneiper,
male det som ikke beveger seg,
og gjøre honnør for alt som bevegde seg."
Som den avdøde broren, ønsket han å delta i luftkrigen.
Etter å ha tjent ved en base utenfor Reno i Nevada,
der han lastet bomber opp på digre bombefly,
ble han sendt på tvers av landet til Shanks-leiren i New York,
og så den 1. juni 1943
gikk han ombord på Queen Mary,
som del av den tilsynelatende endeløse strømmen av soldater på vei
til England for å forberede seg til invasjonen av Frankrike.
Kort tid etter ankomst, traff han på
to gamle venner fra Sacramento,
tvillingbrødre som het Richard og Robert Egger.
Jeg var i en Røde Kors-hytte på basen.
Det var ei slags type messe.
Så idet vi drakk øl og sånn,
og koste oss, sa de: "Vel, hvorfor ikke bli med oss?"
De var hale- og kuletårnskyttere på en B-17.
Det hørtes gøy ut.
Hvorfor ikke?
Jeg var 19. Jeg kunne hatt mye moro.
Det virket som de hadde mye moro. De var ikke noe redde.
Så jeg sa: "OK", og neste dag dro jeg ned
og fikk tak i en søknad som jeg fylte ut.
Og på den tiden mistet de mange bombefly.
De mistet 60 om gangen.
De mistet over 600 menn i et raid.
Så de tok imot alle.
De tok imot kokker. De tok imot lastebilsjåfører,
mekanikere... alle de kunne få inn i et fly.
Ingenting ville skje med meg. Aldri.
Jeg er 19 år gammel. Jeg skal erobre verden.
Ingenting ville skje med meg, vet du... nei.
Til de allierte var i stand til å starte den lenge planlagte invasjonen av Europa,
var den eneste måten å svekke tysk makt på kontinentet, var fra luften.
Siden bombing på dagtid tiltrakk seg antiluftskyts
og svermer av tyske jagerfly,
foretrakk britene å gjøre flyoppdragene på natten.
Men da undersøkelser viste
at kun én av fem britiske bomber hadde truffet
innen 8 km av det planlagte industrimålet,
endret de taktikken
til det som ble kalt "områdebombing".
Nådeløse raid på nattestid over tyske byer,
som var ment å ødelegge ikke bare fabrikker,
men hele nabolag for å bryte ned folket.
Mens britene fortsatte å bombe tyske byer om natten,
bestemte amerikanerne seg for å ta på seg en mye farligere oppgave
med å bombe forsvarsindustri om dagen.
Amerikanerne mente at B-17,
deres store bombefly med fire motorer,
var overlegen alt deres allierte eller fienden hadde.
Den ble kalt den "flyvende festningen",
fordi den var bevæpnet med så mange som ni
.50-kaliber maskingevær, og alle flyene var utstyrt
med det revolusjonerende Norden-siktet,
som ble sagt å være så nøyaktig
at det gjorde det mulig å "slippe en bombe på et syltefat fra 20 000 fot".
Bombing døgnet rundt kostet mye.
I slutten av juli satte britiske bomber
i gang en virvlende brann som brente
eller kvelte minst 40 000 tyske sivile
i og rundt Hamburg,
og tok nesten like mange liv på ei uke
som tyske Luftwaffe hadde tatt i løpet av åtte måneder ved å bombe Storbritannia.
Men tyskernes vilje til å motstå ble bare sterkere,
akkurat som londoneres vilje hadde blitt sterkere under blitzen.
Hamburgs fabrikker var snart i gang igjen.
I mellomtiden led amerikanske flyvere
forferdelige tap.
-Tre fly, klokka 9 på vei inn. -Jeg ser dem.
Tre sytten ute av kontroll ved klokka 3.
Earl Burkes venner fra Sacramento,
Egger-tvillingene,
ble begge skutt ned i de kommende månedene.
Antallet oppdrag man måtte fly
før man ble returnert til USA
og/eller gitt en jobb utenfor kamper,
var 25 på den tiden.
Gjennomsnittlig antall oppdrag
fløyet i 1943 for en person i kamp var kun 14.
Hvis man kom til 14, var man vanligvis død.
Earl Burke var nå en del av det 854. kompaniet for kjemisk krigføring,
del av 384. bombegruppe i den amerikanske hærs åttende luftstyrke.
Den 16. september 1943
klatret han inn i kuletårnet for første gang.
Målet deres var de tyske ubåtfasilitetene ved Nantes,
ved kysten av Frankrike.
Kuletårnet er på undersiden av flyet.
Man drar knærne opp til ørene... nesten.
Nesten som en fosterstilling,
fordi du er presset helt sammen oppi den lille tingen,
og du har disse kolossale geværene foran deg, to stykker.
Det slo meg ikke at jeg var ute i hardt vær...
...før det første oppdraget.
Vi var omtrent på 28 000 fot.
Og første gangen jeg prøvde tårnet mitt
for å se om jeg kunne skyte... og muligens...
...klare meg greit med å følge et jagerfly,
visste jeg ikke hva som var høyre og venstre fot.
Trodde geværet skulle gå den veien
og presset opp høyre foten, da gikk det den veien.
Og jeg visste ikke hvor det skulle, jeg var så redd.
Jeg visste ikke hva jeg gjorde.
Og ganske snart,
før vi kom frem til bombeområdet,
og jagerflyene begynte å dukke opp,
lærte jeg å skille høyre og venstre fot.
To jagerfly, klokka 6 oppe, kommer inn, stuper ut, sjef.
Earl Burke overlevde sitt første oppdrag.
Dette og lignende raid reduserte de franske kystbyene til ruiner.
"Ikke en katt eller en hund overlevde", sa en tysk offiser,
men ubåtbunkeren i betong som hadde vært
amerikanernes mål forble urørt.
Nøyaktigheten av bombingen vår var det mye å utsette på.
De sa man kunne slippe en bombe på et syltefat.
Vi kunne ikke slippe en bombe i Frankrike
som traff noen ting, noe mål, i begynnelsen.
Vi bare traff dem ikke.
I august hadde 376 B-17-fly
gjennomført et massivt raid mot Schweinfurt
og Regensburg i Tyskland, i håp om å knuse
de tungt beskyttede fabrikkene som leverte kulelager
til nazienes krigsmaskin.
Jagerfly, klokka 10.
Det hadde vært en katastrofe.
Seksti flyvende festninger kom aldri tilbake.
Seks hundre menn gikk tapt.
De ramponerte fabrikkene var i gang igjen døgnet rundt.
Så de alliertes kommando
beordret et nytt angrep på Schweinfurt den 14. oktober.
Vi ble informert om at vi skulle til Schweinfurt.
Og man kunne høre at folk stønnet og klagde, bannet.
Ingen ønsket å dra tilbake til Schweinfurt.
Burkes skvadron stod klar før soloppgang.
Man gjorde seg klare til å dra.
Det var da man var mest nervøs og redd
for å gå inn i det flyet.
Man ønsket ikke å gå inn i flyet.
Men man gjorde det likevel.
Man gikk inn i flyet
fordi vennene dine gikk inn i flyet.
Man ville ikke svikte vennene sine.
Selv om...
...man ikke ønsket å dra.
To hundre og åttitre B-17 tok av i tåka
og satte kursen mot Scheinfurt.
Jagerflyeskorter vernet dem over Belgia,
så snudde de før de gikk tom for drivstoff.
I løpet av minutter dukket det opp hundrevis av tyske jagerfly
for å møte dem.
De kom ti og ti ved siden av hverandre.
Man ser disse små tingene som blinker.
Idet de blinker, vet man hva som kommer.
Her snakker vi om 100 gram bly
hver gang man så et av de små blinkene.
Så holdt de seg unna, kanskje 900 meter,
og så avfyrte de raketter mot deg.
Man kunne ikke nå dem
fordi .50-kaliber maskingeværet nådde ikke frem.
Det var derfor vi trengte jagerflyeskorter.
Vi var et lett mål.
B-17 i trøbbel...
Klokka ett høyt.
Kommer rundt.
109 klokka 3.
Da de dukket opp, hørte man ni stemmer...
-Hold øye med ham. -Har ham.
Nesten samtidig, som pratet med hverandre.
Jagerfly dukket opp...
"Fytti helvete, se på den jævelen!"
Ikke rop på callingen.
Bryter det nivået.
Jeg ser dem. De snur.
Og det var det vi hørte på øretelefonene,
for jeg kunne ikke høre kamplydene i det hele tatt.
-Kom inn, Scotty. -Klokka ett høyt.
"Skyter den drittsekken på meg?"
"Ikke søren om den fyren skal skyte meg."
Han fikk ham.
Kommer inn.
-B-17 i trøbbel. -Dra henne opp, sjef.
Og du er der oppe, du trykker på den lille, røde knappen her.
Og håper at han flyr inn i den.
Og jeg var der oppe og styrte to .50-kaliber maskingevær,
skjøt runder med patroner på litt over en cm i diameter.
Mye bly i lufta.
Trekker ut... og ned...
Sjekk fallskjermen, karer...
Ett skudd...
To ute for telling.
Ser ingenting ved klokka 9.
Idet Earl Burkes ødelagte formasjon nærmet seg målet,
trakk de tyske jagerflyene seg ut,
og det amerikanske mannskapet gjorde seg klar for en ny skrekk...
...luftvernskyts.
Eksploderende granater som fylte luften med tusenvis av metallbiter.
Tyskerne kalte det for "flak".
B-17 ute av kontroll klokka 3.
Mange flere fly ble truffet og nådde aldri målet.
Og over Schweinfurt...
...pang!
Pleksiglasset på høyre side eksploderte.
Venstre siden eksploderte.
Og en 20-mm granat hadde kommet gjennom tårnet mitt,
og truffet meg i den venstre armen.
Den knakk ikke armen, men knuste beina...
...røsket av meg jakken min,
og gikk opp gjennom det midterste vinduet
på venstre side, traff støtten til .50-kalibergeværet og sprengte.
Drepte den midterste skytteren.
Og her var jeg nede i kuletårnet
og prøvde å finne ut hva jeg skulle gjøre.
Og jeg må si det
at treningen min som speider
reddet armen min den dagen.
For jeg la en årepresse rundt, visste hvordan det gjøres.
For å stoppe blodstrømmen.
Og så var alt bare fryd og gammen.
Og fortsatte å fly i kuletårnet.
Det er omtrent 35-40 minusgrader.
Og når blodet strømmer ut
fryser det og faller ned og ruller rundt på bunnen.
Så det er lurt å sørge for at mens du er i høyden
plukker du opp blodet og kaster det ut.
Hvis man ikke gjør det, måtte man vaske det nede på bakken igjen.
Men jeg fløy... sånn
i rundt fire, eller fire og en halv time.
Da jeg ble truffet, tenkte jeg straks: "Å, herlighet... foreldrene mine.
Foreldrene mine vil få enda et telegram
som forteller at jeg enten er skadet eller død."
På det tidspunktet, ante jeg ikke hvilket.
Det var første gangen jeg tenkte over hva det at jeg var i tjeneste...
...gjorde med foreldrene mine.
Og jeg angret meg da. Men det var for sent.
Klokka ett høyt... kommer tilbake...
Tyske jagerfly returnerte
og angrep bombeflyene i Earl Burkes gruppe igjen og igjen,
helt tilbake til den engelske kanal.
Sjekk det B-17-flyet.
Jeg har ham.
De overlevende landet der de kunne,
på flyplasser spredd utover hele England.
Det andre Schweinfurt-raidet var like katastrofalt som det første.
Enda seksti festninger var blitt skutt ned.
Enda seks hundre menn gikk tapt
og flere hundre var skadet.
Overlevende flygere husker den dagen som "Black Thursday".
Vi ble først sendt...
SYKEPLEIER
...til en bombeflybase for å møte B-17 som kom inn og skjøt ut røde bluss,
hvilket betydde at det var sårede ombord.
Det første kom inn bare rett over tretoppene.
Vi trodde det skulle krasje.
Det skled på rullebanen.
Og jeg var i sykebilen. Vi løp bort dit og inn...
Man måtte krype.
Det var ikke mulig å komme seg bakover i et B-17 oppreist.
Haleskytteren var død.
Han hadde blitt skutt rett gjennom hodet.
Annenflygeren og flygeren hadde vært i brann.
Mageskytteren var såret.
Alle sammen var skadet.
Jeg antar at flyet som...
...det tyske flyet som skjøt på dem
hadde gjennomhullet hele flyet.
Earl Burkes skade holdt ham utenfor kamper i ukevis.
Men hver gang han eller andre
dro tilbake i luften,
ble oddsene deres for å overleve krigen høyere.
Jeg unngikk å skaffe meg venner.
Jeg skaffet meg ikke venner.
Årsaken er
at om du møtte en fyr i messa og kjøpte en øl til ham,
ville han være borte i morgen.
Og man sa hele tiden: "Jeg mister folk."
Så man stenger seg inne.
JO-JO "DEN KOMMER ALLTID TILBAKE"
"Luverne i Minnesota.
Alle sammen bruker frasen 'etter krigen' så mye at det nesten blir meningsløst.
Sjåføren bruker det når han tenker på nye dekk,
en ny bilmodell,
og retten til å kjøre så raskt og så langt han ønsker.
Men for alle sammen,
selv om ordene ofte ikke blir uttalt,
betyr det den dagen dere gutter kommer hjem.
Det betyr at om du hadde vært vitne til
bare en liten del av dramaet vi opplevde denne uka...
...den ekstatiske lykken og den ville gleden
over tusenvis av familiegjenforeninger."
FOR Å INFORMERE DERE OM DERES SØNN
"Her en morgen kom en ubarbert, sliten uniformert mann,
med et bånd med fargerike sløyfer på brystet,
av morgentoget og ble kjørt til hjemmet sitt.
I stedet for å gå inn hoveddøra,
gikk han rundt på baksiden, ubemerket.
Han ville sannsynligvis bare nyte synet av hjemme.
Barna hans kikket ut på framsiden,
nesene deres boret nesten hull i vindusrutene,
mens de så etter tegn etter pappa.
Ingen trenger å beskrive gledeshylene
da han kom inn bakdøren for å overraske dem.
Hvis du kunne sett dem senere,
der de klamret seg desperat til hendene hans
som om de kunne holde ham hjemme for alltid,
kunne man ikke unngå å få litt fuktig øyne selv."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Jeg tror at spesielt i Luverne
var det en generell følelse av "vi har rett,
vi gjør det riktige",
og alle disse tingene som vi gjorde felles,
brakte på en måte folk sammen.
Det var en helt annerledes følelse
som aldri kan kopieres, noen gang.
Jeg tror ikke at man kunne ha...
...den følelsen av enhet som vi hadde da vi vokste opp.
Nesten et år før Pearl Harbor,
ble ett hundre og tjueni fra nasjonalgarden
fra Rock County i Minnesota,
innkalt til aktiv tjeneste.
De ble etter hvert sendt til Alaska
for å hjelpe å beskytte Fort Greely på øya Kodiak.
Og jeg var helt forvirret.
Jeg trodde det var der de laget kameraer.
Jeg trodde det var Kodak.
Og jeg kunne ikke for mitt bare liv
forstå hvorfor alle disse karene fra Luverne skulle dra
til dit de laget Kodak-kameraer.
BORD 7 KJØPER 40 FELT SPRIT
En bilforhandler ved navn Ryal Miller besøkte mennene fra E-gruppen
mens han var på jakt i Alaska
og filmet dem med et 8 mm-kamera.
Da han kom tilbake,
viste han hjemmevideoene på kinoen Pix
som lå ved hovedgaten i Luverne,
og familier tøt inn for å få et glimt av hvordan guttene deres hadde det.
Etterpå ble folk oppfordret til å lage sine egne hjemmevideoer,
og til å skrive hilsener til vennene sine langt borte
på et innpakningspapirbrev som var 36 meter langt.
Byens frisør, Kay Aanenson,
hvis nevø Quentin nettopp hadde vervet seg til Luftforsvaret,
hadde hjulpet med å organisere brevskrivingen.
"Kjære Kay og alle sammen,
Jeg vil fortelle dere
at gruppen mottok det flotte brevet.
Guttene koser seg virkelig med å lese det.
De står på hender og knær og har strukket ut papiret
fra én ende av brakken til den andre.
Det er sånne ting som gjør at vi føler oss pokker så bra.
I fall dere ikke husker meg,
pleide jeg å lage mat i Gimm og Byrnes sin restaurant.
Jeg var den høye, tynne fyren som pleide å jobbe med Fred Gimm.
Hils ham fra meg.
Kay, jeg må avslutte her nå.
Vi lovet å få tatt alle de jævla japsene
som stikker nesa si inn her.
Igjen takk fra oss alle sammen.
For evig, Vernon A. Fremstand."
Luverne i Minnesota var omtrent like langt unna kampene
som alle andre steder i USA,
men hver dag kom krigens realitet bare nærmere og nærmere.
Jeg leverte aviser.
Og alle mødrene som hadde noen i hæren
hadde en blå stjerne i vinduet på det lille flagget.
Og så hvis sønnen eller mannen eller noen døde,
endret de det til en gullstjerne.
Gullstjernemødrene var de som hadde mistet et familiemedlem i krigen.
Og det var faktisk det at stjernen var blitt endret.
Men jeg var for ung
til å forstå konsekvensene av døden.
Vi visste ingenting om japanerne
da vi ble fanget,
og de visste ikke særlig mye om oss.
Vi skjønte i hvert fall ikke språket deres.
Og for å være i stand til å bli tvunget til noe eller adlyde ordre
når du ikke visste hva ordren var...
KRIGSFANGE
...en misforståelse eller ingen anelse...
...og dette kunne avgjøre om du overlevde...
Glenn Frazier hadde holdt ut Bataan-dødsmarsjen
og ukevis av fangenskap ved O'Donnell-leiren på Filippinene,
der overlevelse hadde virket så utenkelig
at han hadde kastet ett av ID-merkene ned i en massegrav
som inneholdt likene av mange medfanger.
Han tenkte at på den måten, om de noen gang ble funnet,
ville familien hans i Alabama finne litt trøst
i å vite hva som hadde skjedd med ham.
Mens marineinfanteriet strevde med å ta Guadalcanal,
ble Frazier sendt avgårde til Japan,
til en krigsfangeleir nær Osaka.
Nummeret som japanerne ga oss var som et serienummer.
Og mitt var 6-32.
Roko naka san juni er tallet på japansk.
Og de plasserte det på tøyet. Man hadde en liten knapp med 6-32.
Og det var en del av papirene dine,
og jeg beholdt det tallet hele veien gjennom mine dager i Japan.
Kommandanten fortalte Frazier og medfangene hans
at de ville behandlet fint, "som keiserens gjester".
Det ble de ikke.
Den lille maten de fikk var råtten.
Brakkene var uten varme.
Fangene ble inndelt i ti-manns "skytetropper".
Hvis ett medlem prøvde å rømme,
ble han og alle de andre skutt.
Frazier fikk dobbeltsidig lungebetennelse og var døden nær.
Alle fangene måtte arbeide på japanske støperier
eller på havna med å laste og losse skip.
Små barn hånte og bannet til dem mens de gikk til og fra havna,
og kalte dem feiginger
siden de hadde overgitt seg, i stedet for å kjempe til døden.
Vakter slo fangene regelmessig,
og det minste avvik fra reglene kunne vise seg å være dødbringende.
En dag da jeg var ute og gikk, på vei tilbake fra en oppgave den dagen
på gatene i Osaka.
Været var kaldt.
Og jeg puttet hendene i lommen, og gikk videre med alle de andre.
Da vi kom til leiren og de sjekket oss inn,
pekte en vakt på meg og ropte til meg.
Og sa: "Hvorfor har du hendene i lommen?"
Jeg sa: "Fordi jeg var kald."
Så de tok meg inn på kommandørens kontor og tolken sa,
"Dette fraviker fra militærkoden.
Soldater går ikke med hendene i lommene."
Og jeg sa: "Jeg er ingen soldat, jeg er krigsfange."
Så kommandøren smalt knyttneven i bordet, og...
...han var major og reiste seg og sa,
tolken sa: "Han liker ikke holdningen din."
Så han kom bort og begynte å krangle med meg,
og jeg forstod ikke noen ting av det han sa.
Så han dro ut sabelen
og han sa: "Han vil gjøre et eksempel av deg,
sånn at de andre mennene forstår at de må adlyde ordre."
Så han satte sverdet mot halsen min, her, og kuttet meg litt,
og jeg kunne kjenne at det rant blod nedover.
Så tolken sa: "Han vil henrette deg."
Så han spurte meg om jeg hadde noen siste ord jeg ønsket å si.
Og jeg så ham rett i øynene og jeg sa: "Han kan drepe meg,
men han kan ikke drepe ånden min.
Og ånden min vil ta plass i kroppen hans og plage ham til den dagen han dør."
Og han rynket pannen
og tok tre steg bakover og senket sverdet sitt
og beordret meg til å bli
satt i en bås på 1,5 x 1,5 x 1,5 meter nede i bakken.
Jeg hadde aldri sett en japaner gi seg
foran sine underordnede før den gangen.
Fordi da de var kommet til det punktet,
gjennomførte de, uansett resultat.
Mens landet mobiliserte til full krig,
ble amerikanere hjemme bedt av
regjeringen om å klare seg uten...
IKKE SPØR OM SMØR I DAG
...mye luksusvarer og mange nødvendigheter...
TOMT FOR ANANAS
UTSOLGT FOR OKSEKJØTT
...de hadde begynt å ta for gitt.
Det virket som alt ble rasjonert eller var mangelfullt...
SKO-RASJONER
...bensin og fyringsolje og gummi,
hårnåler og lightere og aluminiumsfolie,
sko og whisky og tyggegummi...
ONKEL SAM TRENGER DINE GAMLE SILKE- OG NYLONSTRØMPER
...smør og kaffe og nylonstrømper og tomatketchup og sukker,
hermetikk og sigaretter,
og fyrstikkene man trenger for å tenne dem.
Jeg antar at innerst inne følte jeg at når de ba oss om å ofre...
...og hvis vi ofret ting,
ville vi på en måte føle oss nærmere krigsinnsatsen.
Og jeg tror det var det de prøvde å gjøre,
at man skulle tenke at våre kjempende menn og kvinner
har ikke dette, så du burde ikke ha dette,
og på den måten få nærere bånd til krigsinnsatsen.
Vi klarte oss uten ting under depresjonen,
så å klare seg uten disse produktene var egentlig ikke så vanskelig.
Oppskrifter ble bare endret i forhold til det man hadde.
Det var mangler over hele linjen.
Man fikk tak i veldig lite hvitt mel.
Kaker ble endret til uten sukker,
veldig lite fett eller andre type mangler.
Så kaker ble truffet hardere enn andre ting.
Å få en bursdagskake var en skikkelig nytelse,
fordi det betydde at de måtte spare alt
for å lage én kake.
Se, frøken. Ser du det?
Du kan kjøre en bil fra Los Angeles til New York
med bensinen det flyet bruker på bare én time i kamp.
Det brukes 7,5 millioner bensin
på å sende et raid med 1 000 bombefly over fiendens område.
Det er nok til å kjøre 1 000 privatbiler
tolv tusen kilometer i året i fire år.
INGEN BENSIN I DAG
Hvor vil du helst se "ingen bensin"-skiltet? På stasjonen?
Eller her?
Men mange prøvde å finne en vei rundt rasjonering,
og en blomstrende svartebørs dukket opp
for de som ikke klarte seg uten.
Ifølge en studie var hver fjerde varetransaksjon
under krigen ulovlig.
"Kjære mor og familie,
Jeg vet dere ikke har mottatt post fra meg på over ei uke,
men omstendighetene har hindret meg fra å skrive til dere.
Ja, det stemmer, jeg tok en båttur
og jeg ble ikke engang sjøsyk.
Jeg antar at dere lurer på hvor jeg er.
Om jeg ikke fortalte det, ville dere aldri ha gjettet det.
Greit, jeg skal fortelle,
fordi jeg vet at dere virkelig ønsker å vite det.
Jeg er et sted i Nord-Afrika.
Overrasket? Vel, det er jeg også,
men jeg er veldig trygg, så ikke vær redd.
Kjærlig hilsen, Babe."
På Casablanca-konferansen tilbake i januar,
hadde de allierte offentlig bedt om
en betingelsesløs overgivelse fra aksene,
og i skjul bestemt seg for en invasjon av øya Sicilia
og så fastlandet Italia,
som Churchill kalte "aksenes myke buk".
Amerikanske kommandører hadde utålmodig insistert
på en over-kanalen invasjon av Frankrike,
men britene var varsomme,
fremdeles hjemsøkt av minnet over tapene
de led der under 1. verdenskrig.
De fikk viljen sin.
Sicilia skulle tas først.
KRIGEN PÅ SICILIA!
Amerikanske tropper fra general Pattens sjuende hær
beveger seg raskt gjennom vestre Sicilia, der de tar by etter by
mens de kjører for å bli med general Montgomerys åttende armé.
Og Patton kom en tur for å snakke med oss.
Alle elsket Patton. Og Ike.
Men jeg mener, vi elsket Patton. Han var virkelig noe.
Han sier: "Noen tropper kan bevege seg og noen tropper kan skyte.
Men når du kan bevege deg og skyte samtidig,
da pisser du og Napoleon gjennom samme sugerør."
Det tok de allierte bare 38 dager å erobre Sicilia,
ved å presse fienden fra én by til en annen.
Tusenvis av sivile døde,
og 25 000 allierte soldater var døde eller ute av kamp.
Aksene mistet 167 000 menn,
det overveldende flertallet av dem var italienere.
Ti tusenvis av knekte tyske tropper
hadde klart å rømme.
I Roma hadde Mussolini blitt avsatt av sine egne generaler og rådgivere.
Den nye italienske regjeringen overga seg den 8. september
og erklærte krig mot Tyskland kort tid etterpå.
Men det var nå mer enn 132 000 tyske tropper
som ventet på det italienske fastlandet.
Og enda 460 000 var på vei for å slå seg sammen med dem.
Og et dristig nazi kommandoraid reddet Mussolini fra fangenskap
og plasserte ham i Nord-Italia som leder for en marionettregjering.
Det var tydelig for de allierte
at tyskerne var fast bestemte på å beholde Italia
for enhver pris.
Da vi kom gjennom i Nord-Afrika,
fortalte vi russerne
at vi skulle åpne en ny front.
Men vi kunne ikke åpne fronten over kanalen på det tidspunktet.
Det ville vært selvmord. Britene hadde rett i det.
Og så måtte vi gå inn i...
...hvor skulle vi dra?
Vi gikk inn på Sicilia, som viste seg å være ganske enkelt.
Og da vi dro over til Italia,
som vi trodde var som Sicilia,
og det viste seg å være mye vanskeligere.
"Italia er som en støvel", sa Napoleon en gang.
"Man må gå inn i det som Hannibal, fra toppen."
De allierte planlagte å angripe det fra bunnen.
I begynnelsen virket det som alt gikk etter planen.
Den femte armé gikk i land ved Salerno den 9. september.
Den britiske åttende armé la beslag på de viktige flyplassene ved Foggia.
Og Napoli falt under amerikanerne den 1. oktober.
På tross av sterk motstand, på tre måneder
klarte de allierte å oppnå to viktige mål.
De hadde tvunget Italia ut av krigen og over på deres side,
og de holdt tusenvis av tyske tropper travelt opptatt
som ellers kunne ha kjempet i Russland
eller forberedt å forsvare Frankrike
mot invasjonen begge sidene visste ville komme.
De alliertes mål nå var Roma...
...bare 240 km unna.
Å få seg dit ville vise seg å være tøffere enn noen kunne forestilt seg.
Sammen med de allierte styrkene
var menig Babe Ciarlo fra Waterbury i Connecticut,
nå en del av G-kompaniet,
2. bataljon, 15. regiment, tredje infanteridivisjon,
de alliertes femte armé,
under kommandoen av general Mark Clark.
Den 18. september, ni dager etter at de første delene
av femte armé hadde gått i land ved Salerno,
hadde tredje divisjon gått i land for å bli med dem.
"20. oktober 1943.
Kjære familie,
Jeg vet jeg ikke har skrevet til dere på lenge,
og jeg håper dere forstår at hæren har holdt meg rimelig opptatt.
Jeg antar at dere følger med i nyhetene,
og forresten så slår vi tyskerne, denne krigen vil ikke vare så mye lenger.
Eddie og jeg er helt sjuke etter litt god ravioli,
og jeg tror vi snart kan få tak i det.
Kan dere sende meg adressen til mor sin bror i det neste brevet?"
"Kjærlig hilsen, Babe."
Babe var alltid forsiktig med å utelate detaljer om hva han gjorde
fra familien sin for ikke å bekymre moren sin.
Men broren hennes bodde i Roma,
og Babe ønsket tydelig at alle hjemme
skulle vite at han var kommet til Italia.
Skyt!
Mens de allierte prøvde å bevege seg nordover,
endret været seg til det verre,
og terrenget ble mer og mer avskrekkende.
Klipper, dype daler,
svingende fjellveier, sprengte broer...
...alt under konstant tysk skyting
fra gjemte festninger i åssiden.
Bill Mauldin, fra Mountain Park i New Mexico,
var en tegneserietegner for Stars and Stripes, militæravisen.
Uke etter uke klarte han å finne humor
i livene til vanlige infanterisoldater,
selv når, som han sa,
"Du tror ikke livet kunne vært mer elendig."
"Grav et hull i bakhagen mens det regner.
Sitt i hullet mens vannet klatrer oppover rundt anklene dine.
Hell kald gjørme nedover skjortekragen.
Sitt der i 48 timer...
Og sånn at det ikke er fare for at du skal sovne,
se for deg at en fyr sniker seg rundt og venter på sjansen
til å slå deg i hodet eller tenne fyr på huset ditt.
Kom deg ut av hullet, fyll en koffert full av stein,
plukk den opp, ta et gevær i den andre hånden,
og gå på den mest gjørmete veien du kan finne.
Fall ned på ansiktet hvert tredje minutt,
mens du ser for deg store meteorer som suser nedover for å treffe deg.
Hvis du gjentar dette innslaget hver tredje dag
i flere måneder, begynner du kanskje å forstå
hvorfor en infanterist er så andpusten...
...men du vil fortsatt ikke forstå
hvordan han har det når ting blir tøft."
Mennene lærte å sove mens de marsjerte.
Det var "en slags koma", husker en av dem.
Og når de fikk muligheten til å legge seg ned,
foretrakk de å sove på steiner i stedet for bakken,
siden steiner er relativt tørre.
Hundrevis av muldyr ble brukt til å bære opp forsyninger...
...og bære tilbake de døde.
Kampestein etter kampestein, ås etter ås,
de allierte kjempet seg vei gjennom de tyske forsvarslinjene...
...Volturno-linjen...
...Barbara-linjen...
...Renhard-linjen...
Den 17. november
ble Babe Ciarlos 3. infanteridivisjon trukket tilbake for å hvile.
På 58 sammenhengende kampdager siden de gikk i land ved Salerno,
hadde de mistet 3 265 menn og flyttet seg mindre enn 80 km.
Tredje divisjonen skulle gjennom 76 000 menn
før krigen var over.
"17. november 1943.
Grunnen til at jeg ikke skrev er for jeg ikke har
så mye å si og jeg er litt lat.
Jeg håper dere koser dere i ferien,
og jeg håper dere spiser opp hos mor i julen...
...så mor kanskje blir gladere.
Kjærlig hilsen deres bror, for alltid, Babe."
Alle de grusomme tapene
i løpet av det andre angrepet på Schweinfurt i oktober i 1943
og andre raid den uka,
der enda 88 amerikanske bombefly ble skutt ned,
hjalp med å overtale de allierte til å kutte i raid over Tyskland på dagtid
til de kunne tegne og produsere nok jagerfly
i stand til å eskortere bombefly
hele veien til målene og tilbake igjen.
Selve målene hadde også endret seg.
Bombefly fortsatte å bombe byer, inkluderte Berlin,
og å ramponere krigsindustri,
men ødeleggelsen av tysk luftfart på bakken
og i luften var nå høyeste prioritet.
Rett til venstre der.
Klokka ti.
Jeg har ham i sikte.
De allierte hadde bestemt seg for å dominere himmelen
før den planlagte invasjonen av Frankrike.
Hold øye med ham.
Før D-dagen.
Selvfølgelig, som mann i tjeneste,
trodde vi ikke at offiserene visste hva de gjorde.
Vi kunne ha kjempet bittelitt bedre enn dem.
Men av og til ble oppdragene rett.
Endelig forstod vi at disse karene visste hva de gjorde.
De kjempet den rette krigen.
Det var ikke en økonomisk ting å gjøre med tanke på liv.
Mistet du ti bombefly, mistet du 100 menn.
Earl Burke fløy ikke lenger.
Han hadde blitt skadet igjen, denne gang av granatsplinter
fra en bombe som eksploderte mens han var på bakken.
De plasserte meg på sykehus.
Og der fortalte de meg at den ene armen måtte amputeres.
Men heldigvis traff avdelingsoverlegen meg i gangen
idet jeg var på vei inn på operasjonssalen.
Sier, hva skulle jeg der inne?
Jeg sa: "Jeg antar jeg vil ha et lite problem med armen min."
"Hva er galt med armen din?"
"Jeg ble skadet, og jeg fikk det de kaller osteomyelitt."
Og det var sykdommen fra 1. verdenskrig.
Hvis du ble skadet ned til beinet, var det dette som skjedde.
Han sa: "Det... nei... skal ikke gjøre det. Tilbake til stua."
De tok meg tilbake til stua, brakte meg tilbake i gips,
kuttet et hull i gipsen, puttet et lite stålnett over det.
Jeg sa: "Hva gjør du?"
Han sa: "Lager et lite hjem for noen."
Jeg sa: "Hva skal det hjemmet gjøre?"
Han sa: "Jeg skal ha disse små fyrene innpå armen din,
sånn at de kan spise vekk alt fra beinet."
Og jeg sa: "Hva slags ting er de?"
Han sier: "De er små, hvite ting, du vet, sånn som dette."
Han hadde en hånd full av larver, vippet dem inn der,
og festet stålnettet igjen.
Sier: "Disse små fyrene skal spise ut de greiene,
for vi klarer ikke å få det ut.
Vi kan ikke få det ut av deg."
Så der satt jeg med denne lille greia,
og så på mens disse fyrene hadde seg et måltid.
Jeg var på sykehuset i 15 måneder.
Earl Burkes luftkrig var over.
Han returnerte til California,
hjalp å redde piloter som var forsvunnet på sjøen under trening,
og til slutt dro han hjem til foreldrene i Sacramento.
Til tross for de alliertes grundige raid,
økte faktisk tysk flyproduksjon.
"Vi formelig drukner i fly", skrev en tysk pilot.
Men Luftwaffe mistet nå trente mannskap mye raskere
enn de kunne erstattes.
Og de alliertes bombing hadde også hindret tyskerne
i å få den dyrebare bensinen de trengte for å trene nye.
"Tiden er inne",
sa lederen av den tyske jagerflyvingen til sine sjefer,
"når vår styrke er innenfor synet av kollaps."
Da det endelig var tid for å invadere Frankrike...
...ville de allierte eie himmelen.
"Luverne i Minnesota.
Til våre Rock County-gutter.
Kjære gjeng,
Hvem ville trodd for fire år siden
at dere skulle lese dette i alle delstatene,
kanskje i Afrika, India, Island, England,
Alaska, Ny-Guinea, Australia, Caledonia, Hawaii,
New Zealand,
og en rekke andre steder med morsomme navn?
Helt frem til sent på mandag, lignet det ikke mye på vinter,
og så begynte de store hvite fillene å falle stille ned,
virvlet i hvite skyer,
som nesten skjulte gatelysene på kvelden.
Men det varte ikke lenge,
bare nok til å kaste en liten kappe av hvitt
på flekker over den mørke, nakne, skitne bakken.
Tirsdag morgen kom den bitende kulden,
og innen onsdag morgen,
hang røyken fra pipene som hvite fjær
i den klare, stille, iskalde luften."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Amerikanere kunne nå se tilbake
på en reell utvikling i krigen mot aksene.
I Stillehavsforbandet av kamper
hadde amerikanere gjenerobret Attu på Aleutene
og kjempet på Bougainville og Ny-Guinea.
Men japanerne var fremdeles på marsj i Burma,
med planer om å invadere det nordøstlige India.
Og den lange kampanjen om å ta alle Gilberts,
Marshalls og Carolines, for å frigjøre Filippinene
og til slutt angripe de japanske øyene
hadde akkurat begynt.
Det europeiske forbandet reduserte forbedret radar,
de alliertes nye langdistansefly
og et stadig voksende antall av eskorteskip
som seilte fra amerikanske skipsverft
faren fra tyske u-båter.
Mer og mer våpen og utstyr
nådde nå frem til det krigsherjede Sovjetunionen.
Da den røde armé begynte å feie fienden fra Ukraina,
hjalp tusenvis av nyproduserte amerikanske lastebiler
å gjøre den dødelige forfølgelsen mulig.
Aksene hadde blitt drevet fra Nord-Afrika også,
og Sicilia var nå i de alliertes hender.
Men tyskerne kjempet hardt tilbake i Italia.
Og i hemmelighet
hadde de allerede begynt å gjennomføre en politikk
om systematisert drap
som en dag ville overtale selv den mest kyniske soldat
at krigen måtte bli utkjempet.
Mens allierte ledere utarbeidet en plan
for den lenge utsatte invasjonen av kontinentet,
satte Hitler ti tusener av arbeidere i gang
med å styrke kystforsvaret sitt.
For mennene i Luverne, Sacramento,
Mobile, Waterbury og alle andre amerikanske byer
skulle ting bli enda tøffere.
Tekst: Kjersti Friestad